Det er nemlig lett å la seg umiddelbart forføre og begeistre av en ny Neil Young-plate , nærmest instinktivt — den nostalgiske varmen man føler ved gjenhør med det dovne , steine fuzzlyden til Crazy Horse etter noen års fravær , eller den lune klangen , de blafrende strengene og den unike munnspilltonen i Neils akustiske sound .